Pogledate u rijeku
koja nježno protiče.
Primjećujete lišće
kako lagano šuška na vjetru.
Čujete ptice.
Čujete šumske žabe.
U daljini, čujete kravu.
Osjećate travu.
Riječna obala se blatom stapa u rijeku.
Tiho je. Mirno.
I odjedanput,
se u vama promjeni brzina.
Kao da duboko udahnete i kažete:
"O, da, zaboravio sam na ovo".
Ovo je prva fotografija Zemlje iz svemira
koju je iko od nas ikada vidio.
Snimljena je na Badnje veče, 1968. g.
tokom Apollo 8 misije.
...unutar relativno širokih granica.
Ali mi ispunjavamo tu tanku Ijusku atmosfere zagađenjem.
Dame i gospodo, g. Al Gore.
Ja sam Al Gore.
Bio sam slijedeći predsjednik SAD-a.
Meni to nije smiješno.
Ovu priču pokušavam da pričam već dugo vremena,
i osjećam da nisam uspio da prenesem poruku.
U politici sam dugo vremena i ponosan sam na moju službu.
Šalite se sa mnom. Ovo je nacionalna katastrofa.
Pošaljite sve proklete gusjeničare u zemlji
u NJu Orleans.
To oni plitko razmišIjaju, čovječe,
a ovo je veliki, veliki problem.
Šta vam treba sada?
Postoje dobri Ijudi,
koji su u politici u obije stranke
koji ovo drže na odstojanju
jer kad bi to priznali i prepoznali,
tada bi tmoralni imperativ za promjenama
bio neizbježan.
...osim ako ne sredite najveću prokletu krizu u istoriji ove zemlje.
...tražili mjesta za prizemljenje i izgubili radio kontakt
kada su zašli u mračnu stranu mjeseca.
Neizbježno je postojala izvjesna doza sumnje.
Zatim, kada su ponovo uspostavili radio kontakt
pogledali su gore
i snimili ovu sliku koja je postala poznata kao izlazak Zemlje.
I ta jedna slika je eksplodirala
u svijesti čovječanstva.
Dovela je do dramatičnih promjena.
Za 18 mjeseci od te fotografije,
moderni pokret za očuvanje životne sredine je osnovan.
Slijedeća fotografija je snimljena na poslednjoj od Apolo misija,
Apolo 17.
Ova je snimljena 11. decembra 1972. g.
i najviše je objavljivana fotografija u istoriji.
I to je jedina fotografija Zemlje iz svemira koju imamo
gdje je Sunce bilo direktno iza svemirske letjelice
tako da je Zemlja u potpunosti osvjetljena, tj. nije dijelom u tami.
Slijedeća slika koju ću vam pokazati skoro nikad nije viđena.
Snimila ju je svemirska letjelica The Galileo
koja je istraživala sunčev sistem.
I dok je napuštala zemljinu gravitaciju, okretala je svoje kamere
i tako snimila fotografije protoka vremena, tj. jednodnevnu rotaciju
ovdje kompresovanu u 24 sekunde.
Nije li to lijepo?
Ova fotografija je na neki način magična.
Načinio ju je moj prijatelj, Tom Van Sant.
On je uzeo 3000 različitih satelitskih snimaka
snimljenih tokom tri godine i digitalno ih sastavio.
Birao je snimke sa pogledom bez oblaka
svakog kvadratnog inča zemljine površine.
Svi kopneni masivi precizno prikazani.
Kada se sve to razvije, postaje ikonska slika.
Ovo vam pokazujem jer želim da vam ispričam priču o dva moja nastavnika.
Jednog nisam nešto posebno volio, a drugi je za mene bio pravi heroj.
Imao sam nastavnika u osnovnoj školi koji je geografiju predavao
tako što je kartu svijeta kačao na tablu.
U šestom razredu sam imao školskog druga koji je digao ruku
i pokazao na konturu istočne obale Južne Amerike
i na zapadnu obalu Afrike
i pitao, "Jesu li ikada bili sastavljeni?"
I nastavnik je rekao,
"Naravno da nisu. To je najsmiješnija stvar koju sam ikada čuo. "
Taj student je postao narkoman i nikada od njega ništa nije bilo.
Nastavnik je postao savijetnik za nauku
u sadašnjoj administraciji.
Ali, znate, nastavnik je ustvari reflektovao
zaključak naučnog establišmenta tog vremena.
Kontinenti su tako veliki da je očigledno da se ne pomjeraju.
Ali, u stvari, kako sada znamo, jesu se pomjerali.
Razdvajali su se.
I nekad davno su stvarno bili spojeni.
Ali ta pretpostavka je predstavljala problem.
Reflektovala je dobro znanu mudrost
da ono što nam stvara problem nije ono što ne znamo,
već da ono što zasigurno znamo jednostavno nije tako.
Ovo je ustvari važno, vjerovali ili ne,
jer postoji jedna druga takva pretpostavka
koju mnogi Ijudi imaju na pameti sada o globalnom zagrijavanju
a koja jednostavno nije takva.
Pretpostavka glasi ovako nekako: Zemlja je tako velika
da mi jednostavno ne možemo imati dugotrajan štetan uticaj
na Zemljinu u sredinu.
Možda je ovo nekad bilo istina, ali više nije.
Jedan od razloga zašto je to tako
je to što je najranjiviji dio Zemljinog ekološkog sistema
atmosfera.
Ranjiva je zato što je tako tanka.
Moj prijatelj, pokojni Carl Segan, je govorio
"Kada bi imao veliki globus sa slojem laka preko,
debljina tog laka u odnosu na globus
je skoro ista
kao debljina atmosfere Zemlje
u poređenju sa samom zemljom. "
I dovoljno je tanka
da joj možemo mijenjati sastav.
Na tome se zasniva osnovna nauka globalnog zagrijavanja
i na to neću trošiti mnogo vremena jer je svo dobro znate.
Sunčevo zračenje dolazi u obliku svjetlosnih talasa
i to grije Zemlju.
Zatim se dio tog zračenja, koje je apsorbovano i grije Zemlju
vraća natrag u svemir
u obliku infracrvenog zračenja.
Dio tog izlaznog infracrvenog zračenja ostaje zarobljeno
u ovom sloju atmosfere, i tako ostaje unutar atmosfere.
I to je dobra stvar jer drži temperaturu Zemlje
unitar određenih granica,
održava je relativno stalnom i mogućom za život.
Ali problem je u tome što taj tanki sloj atmosfere postaje gušći
zbog svog zagađenja globalbnog zagrijavanja koje odlazi gore.
Poslijedica toga je, što gušći taj atmosferski sloj
to više izlaznog infracrvenog zračenja ostaje zarobljeno.
I tako se sva atmosfera zagrijava. To je globalno zagrijavanje.
To je tradicionalno objašnjenje.
Ja smatram da je slijedeće bolje objašnjenje.
Vjerovatno se pitaš zašto ti se sladoled otopio.
Pa, Susie, krivci nisu stranci,
već globalno zagrijavanje.
Globalno... Da.
Upoznajte sunčeva zrak.
Dolazi čak sa Sunca u posjetu Zemlji.
Samo svratih da ti razvedrim dan.
A sad ja odoh.
Ne tako brzo, Sunčevi zrače.
Mi smo gasovi staklene bašte. Nigdje ti ne ideš.
Bože, to boli.
Ubrzo, Zemlja je pretrpana Sunčevim zracima.
Njihovi istrulili leševi zagrijavaju našu stmosferu.
Kako da se otarasimo gasova staklene bašte?
Srećom, naši političari
su u poslednjem trenutku smislili jeftin način da se izbore protiv globalnog zagrijavanja.
Sve od 2063. g.
jednostavno bacamo ogromnu kocku leda u okean s vremena na vrijeme.
Baš kao što tata stavlja u piće svako jutro.
A onda se naljuti.
Naravno, pošto se gasovi staklene bašte još uvijek nagomilavaju,
svaki put je potrebno sve više i više leda.
I tako su riješili problem jednom za svagda.
Ali... Jednom za svagda!
Ova slika je inicirala
moj interes po ovom pitanju.
A vidio sam je kada sam bio student na koledžu
jer sam imao profesora koji se zvao Roger Revelle
a koji je prvi predložio mjerenje karbon dioksida
u Zemljinoj atmosferi.
On je shvatio kuda priča ide
nakon nekoliko prvih poglavlja.
Nakon prvih nekoliko godina skupljanja podataka,
osjetio je značenje
onoga što tek treba da se desi.
Dizajnirali su eksperimenat 1957. g.
Unajmio je Charles David Keelinga
koji je decenijama bio veoma vjeran i precizan
u tim mjerenjima.
Počeli su slati meteorološke balone svaki dan
i za to su odabrali sredinu Pacifika
jer je to najudaljenije područje.
I bio je to veoma tvrdoglav naučnik.
Isticao je zaista teške podatke.
Za mene je to bilo divno vrijeme
jer sam, kao mnogi mladi Ijudi,
došao u dodir sa intelektualnim previranjem,
idejama koje nikad prije nisam
razmatrao, čak ni u najluđim snovima.
Pokazali smo našoj klasi
rezultate njegovih mjerenja nakon samo nekoliko godina.
Za mene je to bilo uzbudljivo.
I on je sada bio uzbuđen
i jasno je stavio do znanja
koliko osjeća od kakve je to važnosti.
Ja sam to upijao kao sunđer.
Ukazao je na vezu
između većih promjena u našoj civilizaciji
i ovog obrasca koji je sada vidljiv
u atmosferi cijele planete.
Zatim je napravio projekciju u budućnosti, kuda ovo vodi,
ukoliko ne izvršimo neka prilagođavanja.
Bilo je jasno kao dan.
Nakon prvih sedam, osam, devet godina,
može se vidjeti uzlazna linija.
Ali sam postavio pitanje
zašto jednom godišnje linija se penje i pada?
Objasnio mi je da ako pogledamo kopno Zemlje
vrlo malo kopna se nalazi južno od ekvatora.
Velika većina se nalazi sjeverno od ekvatora,
i većina vegetacije se nalazi sjeverno od ekvatora.
Tako, kada je sjeverna hemisfera nagnuta ka Suncu,
kao što je slučaja kada je kod nas proljeće i Ijeto,
izlazi lišće koje udiše karbon dioksid,
i količina u atmosfere pada.
Ali, kada je sjeverna hemisfera nagnuta od Sunca,
kao što je slučaj kada je kod nas jesen i zima,
lišće opada, čime se povećava količina karbonm dioksida,
tako da njena količina u atmosferi raste ponovo.
I tako je to kao da cijela Zemlja
jednom godišnje udahne i izdahne.
Znači, karbon dioksid smo počeli mjeriti 1958. g.
I možete vidjeti
da je do sredine 60-tih, kada je pokazao ovu sliku mojoj klasi,
već bilo jasno da se penje.
Poštovao sam ga i mnogo toga naučio od njega, da sam ovo slijedio.
I kada sam otišao u Kongres sredinom sedamdesetih,
pomogao sam u organizaciji prvih istraga o globalnom zagrijavanju
i pozvao svog profesora da dođe i bude prvi svjedok.
Mislio sam da će to biti toliki uticaj
da ćemo biti na putu da riješimo ovaj problem, ali nije bilo tako.
Ali sam nastavio ta saslušanja i 1984. sam otišao u Senat
i stvarno duboko zagrebao u ovaj problem
sa naučnim okruglim stolovima i slično.
Napisao sam knjigu o tome, kandidovao se za predsjednika 1988. g.,
dijelom da pokušam istaći ntaj problem.
1992. g. sam otišao u Bijelu kuću. Usvojili smo verziju poreza na karbon
i neke druge mjere kao pokušaj rješenja ovoga.
1997. g. smo otišli u Kyoto da pomognemo postići sporazum
koji je tako kontroverzan, bar u SAD-u.
Dvije hiljadite
moj protivnik je obećao da će regulisati CO2, a onda...
To obećanje nije ispunjeno.
Ali poenta ovoga je
da svo ovo vrijeme možete vidjeti
ono što sam ja vidio sve ove godine.
Jednostavno nastavlja da se penje. Nepopustljivo.
A sada počinjemo da vidimo uticaj u stvarnom svijetu.
Ovo je planina Kilimandžaro prije više od 30 godina
i poslije toga.
Moj prijatelj se upravo vratio sa Kilimandžara
sa fotografijom koju je snimio prije dva mjeseca.
Drugi prijatelj, Lonnie Thompson, proučava glečere.
Ovo je Lonnie sa poslednjim cjepkom nekada moćnog glečera.
Do kraja ove decenije, više neće biti snijegova Kilimandžara.
Ovo se dešava u Glečerskom nacionalnom parku.
1998. g. sam se sa jednom mojom kćerkom popeo na vrh.
U roku od 15 godina ovo će biti park nekada poznat kao Glečerski.
Evo šta se iz godine u godinu dešava Kolimbijskom glečeru.
Jednostavno se iz godine u godinu povlači.
I prava je šteta jer su ovi glečeri tako lijepi.
Ali oni koji odlaze da ih vide,
evo šta sada mogu vidjeti.
Na Himalajima postoji poseban problem
jer 40% svih Ijudi na svijetu
svoju pitku vodu dobijaju iz riječnih i izvorskih sistema
koje više od pola napaja otopljena voda
koja dolazi iz glečera.
Tokom ove polovine vijeka tih 40% Ijudi na Zemlji
će se suočiti sa veoma ozbiljnim manjkom
zbog ovog otapanja.
Italija, Italijanske Alpe.
Isti pogled danas.
Stara razglednica iz Švajcarske.
Kroz cijele Aple vidimo istu priču.
Ovo je takođe istina i u JUžnoj Americi.
Ovo je Peru prije 15 godina.
I isti glečer danas.
Ovo je Argentina prije 20 godina. Isti glečer danas.
Prije 75 godina u Patagoniji na vrhu Južne Amerike.
Ovo ogromno prostranstvo leda je sada nestalo.
U ovome se krije poruka.
Obuhvata cijeli svijet.
A led ima priče koje nam priča.
Moj prijatelj, Lonnie Thompson, buši i vadi led.
Buše
i bušilice sa ledom vade natrag
i proučavaju ga.
Kada snijeg pada, on zarobljava male mjehuriće atmosfere
u kojima oni mogu da izmjere
koliko je karbon dioksida u atmosferi bilo one godine kada je snijeg padao.
Ono što je još interesantnije, po mom mišIjenju, je
da mogu da izmjere različite izotope oksigena
i izračunaju veoma precizan termometar,
tj. koja je temperatura bila
one godine kada je taj mjehurić zarobljen u snijegu dok je padao.
Kad sam bio na Antarktiku, viđao sam ovakva jezgra leda.
Čovjek ih je pogledao i rekao:
"Evo ovdje je američki Kongres usvojio Dekret o čistom vazduhu. "
I nisam mogao da vjerujem.
Ali razlika se vidi golim okom.
Samo dvije godine nakon usvajanja tog zakona
i jasno se vidi razlika.
Mogu izračinati unatrag, godinu za godinom,
isto kao što šumar čita prstenove na drveću.
Može se vidjeti svaki godišnji sloj nastao otapanjem i ponovnim mršnjenjem,
tako da se u većini ovih glečera mogu vratiti i 1000 godina u prošlost.
i konstruisati termometar temperature.
Plavo je hladno, a crveno je toplo.
Ovo pokazujem iz dva razloga.
Pod jedan, tzv. skeptici će ponekad reći,
"Cijela ta stvar, to je cikličan fenomen.
Na kraju krajeva, postojao je i srednjovjekovani period zagrijavanja. "
Pa, da, postojao je. Evo ga, ovdje.
Ima ih još dva.
Ali u poređenju sa onim što se dešava sada,
jednostavno nema poređenja.
Ako pogledate hiljadugodišnje temperaturne vrijednosti
i uporedite ih sa 1000 godina CO2,
možete vidjeti kako su u bliskoj sprezi.
1000 godina CO2 u planinskim glečerima,
to je jedna stvar.
Ali na Antarktiku, se mogu vratiti 650.000 godina unatrag.
Ovo je slučajno prvi put
da je neko van male grupe naučnika vidio ovaj prikaz.
Ovo je sadašnje doba,
a ovo je poslednje ledeno doba.
Onda raste. Vraćamo se 650.000 godina unatrag.
Ovo je period zagrijavanja između dva ledena doba.
Ovo je drugo i treće ledeno doba unatrag.
Četvrto, peto, šesto
i sedmo ledeno doba unatrag.
Sada, važna stvar.
Tokom svog tog vremena, 650.000 godina,
nivo CO2 nikada nije prešao
300 dijelova po milionu.
Kako sam rekao, takođe mogu da mjere temperaturu.
Evo kakva je temperatura bila na našoj Zemlji.
Jedna stvar koju primjećujete...
Pa, dozvolite mi da to ovako sročim: Da je moj školski drug iz šestog razreda
koji je pričao o Africi i Južnoj Americi ovdje,
on bi rekao, "Jesu li ikada bili spojeni?"
"Najsmiješnija stvar koju sam ikada čuo. "
Ali jesu, naravno.
Povezanost je ustvari veoma komplikovana.
Ali postoji jedna povezanost koja je mnogo snažnija
od ostalih i to:
Kada ima više carbon dioksida, temperatura postaje toplija
jer zarobljava više sunčeve topline unutra.
U dijelovima SAD-a sa modernim gradovima
kao što su Klivlend, Detroit, Nju Jork, u sjevernom nizu,
ovo je razlika između lijepog dana
i milje milje leda iznad vaše glave.
Imajte to na umu kada gledate ovu činjenicu.
Karbon dioksid,
koji nikada nije prešao 300 dijelova po milionu,
evo gdje je CO2 sada.
Daleko ga je više nego ikada
ikada izmjerenog.
Ako ćete me saslušati, želio bih da zaista istaknem ovaj dio.
Ekipa ovdje
je pokušala da me nauči kako da koristim ovu napravu ovdje.
Tako, ako se ne ubijem, ja ću...
Već je ovdje.
Pogledajte koliko je iznad prirodnog ciklusa,
a to smo m i uradili.
Ali, dame i gospodo, tokom slijedećih 50 godina,
stvarno, za manje od 50 godina,
nastaviće da raste.
Kad neka od ove djece koja su sada ovdje budu mojih godina,
evo šta će biti za manje od 50 godina.
Čuli ste za izraz "nije zabilježeno"?
Za manje od 50 godina, biće ovdje.
Ne postoji ni jedna činjenica ili podatak ili broj
koji je korišten za ovo, a da se ne slaže.
Takozvani skeptici pogledaju ovo i kažu,
"Pa? Ovo izgleda savršeno u redu. "
Pa,
ponovo, na temperaturnoj strani,
ako je ovoliko na hladnoj strani milja leda nad glavama nam,
koliko bi to bilo na toploj strani?
U načelu, ovo ustvari nije toliko političko pitanje
koliko moralno.
Dozvolimo li da se to desi,
biće to veoma neetički.
Toliko sma vjerovao u naš demokratski sistem,
našu samoupravu.
Ustvari sam mislio i vjerovao
će priča sama po sebi izazvati pravu promjenu
po načinu na koji bi Kongres reagovao na taj problem.
Mislio sam da će i oni biti uznemireni.
Ali nisu.
Borbe,
pobjede koje ustvari i nisu pobjede, porazi koji u stvari nisu porazi.
Mogu poslužiti za preuvaličavanje značaja
nekog trivijalnog koraka naprijed,
pretjerivanje u nekoj naizgled važnosti
nekog velikog neuspijeha.
3. april 1989. g.
Moj sin se istrgnuo iz moje ruke
i pojurio za drugom preko ulice.
Imao je šest godina.
Disao je pomoću mašine.
Bilo je moguće da ćemo ga izgubiti.
Konačno je sam udahnuo.
U bolnici smo proveli mjesec dana.
Bilo je skoro kao
kada bih pogledao u kalendar i jednostavno učinio...
Sve je jednostavno odletilo.
Činilo se trivijalnim, beznačajnim.
Bio je tako hrabar. Bio je tako...
Bio je tako hrabar dječak.
To je jednostavno okrenulo sav moj svijet naopačke
i treslo ga dok iz njega sve nije poispadalo.
Moj način bitisanja u svijetu, jednostavno je sve promjenilo.
Kako bih trebao provesti vrijeme na ovoj Zemlji?
Zaista sam zagrebao duboko,
pokušavajući da naučim više.
Otišao sam na Antarktik.
Išao sam na Sjeverni pol, Južni pol, Amazon.
Išao sam tamo gdje mi naučnici mogu pomoći da razumijem
dijelove ovog problema,
čiju suštinu ustvari nisam razumio.
Mogućnost gubitka onoga što m i je najdragocjenije.
Dobio sam sposobnost
koju možda nisam ranije imao.
Ali kada sam je osjetio,
osjetio sam da je stvarno možemo izgubiti,
da ono što uzimamo zdravo-za-gotovo, možda ne bude ovdje za našu djecu.
Ovo su stvarna mjerenja atmosferskih temperatura
od našeg Građanskog rata.
U pojedinim godinama se može činiti da opada,
ali sveukupni trend je izuzetno jasan.
A skorijih godina,
neprekidan je i intenzivniji.
U stvari, vidite 10 najvrelijih godina ikada izmjerenih
u ovoj atmosferskoj zabilješci
i sve su se desile u poslednjih 14 godina.
I najvrelija od svih je bila 2005. g.
Već smo vidjeli neke talase vreline
koji su slični onome za šta naučnici kažu
da će biti učestaliji.
Prije dvije godine u Evropi su imali ogroman talas vreline
koji je ubio 35.000 Ijudi.
Indiji nije posvećeno toliko pažnje,
ali su iste godine temperature tamo prelazile
50 stepeni Celzijusa.
Prošlog Ijeta na Američkom zapadu
je bilo mnogo gradova koji oborili sve rekorde u visokoj temperaturi
i broju uzastopnih dana sa 40 ili više stepeni.
Dvije stotine gradova na zapadu je postavilo rekord svih vremena.
Na istoku je takođe bilo gradova sa istim slučajem.
Uključujući, slučajno, i Nju Orleans.
Rast temperature se dešava svugdje u svijetu,
uključujući i okeane.
Ovo je prirodan opseg temperaturne promjenjivosti u okeanima.
Znate, Ijudi kažu, "To je sve prirodno.
Temperatura raste i pada, zato ne brinite o tome. "
Ovo je očekivani opseg za narednih 50 godina,
ali naučnici specijalizovani za globalno zagrijavanje imaju kompjuterske modele
koji su davno predvidjeli opseg temperaturnog rasta.
Sada ću vam pokazati nedavno objavljene,
stvarne temperature okeana.
Naravno, topliji okeani uzrokuju toplije oluje.
Vidjeli smo tokom poslednje dvije godine
mnogo velikih uragana.
Uragan Dženi i Frensis i Ivan su bili među njima.
Iste godine kada smo imali tu seriju velikih uragana,
takođe smo postavili rekord svih vremena u tornadima u SAD-u.
Japanu ponovo nije posvećeno toliko pažnje u našim medijima,
ali su i oni postavili rekord svih vremena u tajfunima.
Prethodni rekord je bio sedam.
Ovdje su svih deset kojih su imali u 2004. g.
Naučni udženici se moraju prepraviti
jer u njima piše da je uragan u Južnom Atlantiku.
Ali iste godine je prvi ikada udario Brazil.
Ljeto 2005. je bilo Ijeto za udžbenike,
Prvi je bio Emili koji je udario u Jukaton.
Zatim je naišao uragan Denis i napravio mnogo štete,
uključujući i naftnu industriju.
Ovo je najveća platforma na svijetu nakon prolaska Denisa.
Ova je nanešena na most u Mobilu.
A onda je, naravno, naišla, Katrina.
Vrijedi sjetiti se da je, kada je udarila Floridu, bila kategorije jedan.
Ali je ubila mnogo Ijudi i izazvala bilionsku štetu.
I šta se onda desilo?
Prije nego je udarila Nju Orleans,
prešla je preko toplijih voda.
Kako temperatura vode raste,
brzina vjetra raste
kao i sadržaj vlage.
Vidite kako se uragan Katrina formira iznad Floride.
Zatim nailazi na zaliv preko te tople vode,
kupi tu energiju i posjate sve jača.
Pogledajte oko tog uragana.
I, naravno, poslijedice su bile tako grozne,
da ne postoje riječi koje bi to mogle opisati.
Da, primamo izvještaje i pozive koji mi naprosto cijepaju srce.
Od Ijudi koji kažu, "Na tavanu sam. Ne mogu više da izdržim".
"Voda mi je do grla, mislim da ne mogu da izdržim. "
I to se dešava u ovom trenutku.
Svima smo istakli bitnost problema 17th Street Canal-a.
17th Street Canal Rekli smo, "Molimo vas, molimo vas, riješite ovo. "
"Briga nas šta ćete uraditi, samo to riješite"
Nešto novo za Ameriku.
Ali kako se to, zaboga, moglo desiti ovdje?
Bilo je upozorenja da uragani mogu postati jači.
Bilo je upozorenja da će ovaj uragan,
danima prije nego je udario, probiti nasip,
i izazvati takvu štetu kakvu je na kraju i izazvao.
I jedno pitanje koje mi kao Ijudi moramo odlučiti
je kako reagujemo kada čujemo upozorenja
od vodećih svjetskih naučnika.
1930. se desila još jedna oluja drugačije vrste.
Užasna, nečuvena oluja u kontinentalnoj Evropi,
i Vinston Čerčil je upozorio narod Engleske
da je drugačija od bilo čega što se ranije desilo
i da se moraju pripremiti za to.
Mnogo Ijudi nije željelo da u to povjeruje.
On je postao veoma nestropljiv zbog sve te uzrujanosti.
I rekao je ovo,
Doba oklijevanja, polu-mjera, zagonetnih sredstava, odlaganja,
se bliži kraju. Umjesto toga, ulazimo u peropd poslijedica.
Greške koje su pravljenje u prošlim vijekovima i generacijama
su imale poslijedice koje smo mi mogli prevazići.
Taj luksiz više nemamo.
Nismo to tražili,
ali tu je.
Al Gor je pobjednik nacionalnog glasanja popularnosti.
Ali ko god da pobjedi u državi Floridi, odlazi u Bijelu Kuću.
Zovemo Floridu, Al Gorovu...
Izvještaj: Florida se povlači u neriješeni...
Džordž Buš je izabran za predsjednika SAD-a. On je...
Florida glasa za Buša. Predsjednički mandat ide Bušu. To je to.
U 2.18 ovog jutra, projeciramo...
U redu, zvanično izjavljujemo da je Florida blizu objavi.
Uz izrazito neslaganje sa odlukom suda,
prihvatam je.
Prihvatam konačnost ovog ishoda.
...se svečano zaklinjem...
Ja, Dordž Volker Buš, se svečano zaklinjem...
...da ću vjerno vršiti predsjedničku dužnost...
Pa, to je bio težak udarac, ali...
Šta da se radi?
Da se izvuče najbolje iz toga.
Usredsredio sam se
na misiju koju vršim
tokom svih ovih godina
i ponovo sam počeo raditi prezentacije.
Jedan često neprimjećen efekat globalnog zagrijavanja
je da izaziva više padavina,
gdje većina njih pada tokom jedne velike oluje.
Zato što isparavanje okeana svu vlagu smješta gore,
kada uslovi za oluju okinu pljusak padne više kiše.
Osiguravajuća industrija je ustvari to primjetila.
Njihovi gubici zbog nadoknade rastu.
Vidite li štetu nastali ovim ozbiljnim vremenskim događanjima?
A 2005. godina još i nije na ovom prikazu.
Kada bude unesena, biće van tog prikaza.
Evropa je imala godinu veoma sličnu našoj
gdje kažu da priroda ludi.
Različite vrste neobičnih katastrofa,
kao one iz Knjige Otkrovenja.
Poplave u Aziji.
Mumbaj, Indija, juli ove godine.
Trideset sedam inča kiše u 24 sata.
Daleko najveće padavine
koje je ijedan grad u Indiji primio.
Velike poplave i u Kini, takođe.
Globalno zagrijavanje, paradoksalno, ne izaziva samo viđe poplava,
već takođ i više suša.
U ovoj susjednoj provinciji
je vladala velika suša u isto vrijeme kada je u ovim područjima bila poplava.
Jedan od razloga za ovo ima veze sa činjenicom
da globalno zagrijavanje ne izaziva samo padavine širom svijeta,
već ih takođe seli
i fokusira uglavnom u ovaj dio Afrike
na samoj ivici Sahare.
Nevjerovatne tragedije se tamo dešavaju,
i za to ima mnogo razloga.
Darfur i Niger su među tim tragedijama.
Jedan od faktora koji ih spaja
je bedostatak kiše i porast suša.
Ovo je jezero Čed, nekada jedno od najvećih na svijetu.
Tokom poslednjih nekoliko decenija se isušilo u skoro ništa
komplikujući ostale probleme koje takođe imaju.
Drugi razlog
zašto je ovo paradoks:
Globalno zagrijavanje izaziva veća isparavanja okeana
što sije oblake,
ali i isisava vlagu iz tla.
Isparavanje tla se dramatično povečava
pri višim temperaturama.
I poslijedice toga osjećamo i mi u SAD-u.
Ovo je Kartidž izlaz.
Kad sam imao 14 godina uništio sam porodično auto
evo ovdje.
Sletio sam sa bankine, prevrnuo ih.
I vidite li ovog bika?
Mi smo ih uzgajali.
Mog oca su prozvali uzgajivačem mjeseca.
Odrastao je na farmi.
Svo vrijeme njegove karijere u Senatu
je nastavio da se vraća ovamo i uzgaja stoku.
Učiti od oca na zemlji,
to je zaista nešto posebno.
Moj odgoj u djetinjstvu je bio pomalo neobičan u smislu
da sam osam mjeseci godišnje provodio u Vašingtonu
u malom hotelskom apartmanu.
O preostala četiri mjeseca sam provodio ovdje na ovoj velikoj, lijepoj farmi.
Ovdje sam imao psa.
Ovdje sam imao ponija.
Ovdje sam mogao da pucam iz pušle.
Ovdje sam se mogao kupati u rijeci.
Izaći i ležati u travi.
Kao djetetu, trebalo mi je vremena
da naučim razliku između zabave i posla.
Mjesta gdje Ijudi žive su birana
po klimatskom šablonu
koji je prilično isti na Zemlji
od poslednjeg ledenog doba prije 11.000 godina.
Ovdje, na ovoj farmi se šabloni mijenjaju.
To se čini postepenim tokom trajanja Ijudskog života
ali tokom vremena, kako to definiše rijeka,
dešava se veoma, veoma brzo.
Dva kanarinca u rudniku uglja.
Prvi je Arktik.
Ovo je naravno Sjeverni okean, plutajuća ledena kapa.
Grinlend sa njegove strane tamo.
Kažem kanarinac u rudniku uglja
zato što je Arktik jedan od dva regiona u svijetu
koje doživljava brži uticaj
globalnog zagrijavanja.
Ovo je najveći ledeni greben na Arktiku,
Ward Hunt ledeni greben.
Upravo je prije tri godine pukao na pola.
Naučnici su bili zapanjeni.
Ovo se zove "pijano drveće" koje je naprosto nagnuto na sve strane.
Uzrok ovome nije vjetar niti alkohol.
Korijenje ovog drveća je smješteno u permafrost,
koji se kravi
tako da su sada nakrivljeni na sve strane.
Ova zgrada je izgrađena na permafrostu
i srušila se kako se on kravio.
Kuća ove žene je morala biti napuštena.
Cjevovod je pretrpio veliko strukturalno oštećenje.
I uzgred budi rečeno, nafta koju žele da proizvode u tom zaštićenom području
u Sjevernoj Aljasci, a ja se nadam da neće,
moraju da zavise od kamiona koji će dolaziti i odlaziti odatle.
A kamioni prelaze preko smrznute zemlje.
Ovdje je prikazan broj dana kada je tundra na Aljasci
dovoljno smrznuta da se po njoj može voziti.
Prije 35 godina, 225 dana godišnje.
Sada je 75 dana godišnje
jer proljeće stiže ranije, a jesen kasnije
a temperature uporno rastu.
Otišao sam na Sjeverni pol.
Otišao sam ispod te ledene kape u nuklearnoj podmornici
koja je kroz led na površinu izlazila ovako.
Od kako su počeli patrolirati 1957. g.
odlazili bi pod led
i mjerili radarom uperenim ka gore
debljinu leda
jer mogu isploviti na površinu samo u područjima
gdje je debljina leda 106 m ili m anja.
Vodili su preciznu evidenciju
ali je nisu objelodanjivali jer je bilanacionalna bezbjednost.
Otišao sam gore kako bih ubijedio da je objelodane, i to su i uradili.
I evo šta ta evidensija pokazuje.
Počevši od 1970. g. postoji strmoglav pad
u količini, obimu i debljini Arktičke ledene kape.
Smanjila se za 40% tokom 40 godina.
Sada postoje dvije glavne studije koje pokazuju
da će za slijedećih 50 do 70 godina
u Ijetnjem periodu potpuno nestajati.
Možda budete rekli, "Zašto je to problem?"
I "kako se Arktička ledena kapa može tako brzo otopiti?"
Kada sunčevi zraci udaraju o led,
više od 90% njih se odbija natrag u svemir kao ogledalo.
Ali kada udara u otvoreni okean, više od 90% njih se apsorbuje.
Tako, kako se okolna vida grije,
ona ubrzava otapanje leda.
U ovom trenutku, Arktička ledena kapa djeluje kao ogromno ogledalo.
Svi sunčevi zraci se odbijaju, više od 90%.
To Zemlju održava hladnijom.
Ali kako se topi
i otvoreni okean prima sunčevu energiju,
više od 90% se apsorbuje.
Zato se toplota brže gomila ovdje,
na Sjeve rnom polu, u Sjevernom okeanu,
i Arktiku uopšte nego bilo gdje drugo na planeti.
To nije dobro za stvorenja kao što su polarni medvjedi koji zavise od leda.
Nova naučna studija pokazuje
da po prvi put nalaze polarne medvjede koji su se ustvaru utopili,
preplivavajući velike udaljenosti i do 110 km u potrazi za ledom.
A to prije nisu nalazili.
Ali šta to nama znači?
Gledati ogromno prostanstvo otvorene vode
na vrh našeg svijeta koji je nekad bio prekriven ledom.
Trebalo bi mnogo da znači
jer to ima planetaran uticaj.
Klima na Zemlji je kao veliki motor za raspodjelu toplote
od ekvatora ka polovima.
A to čini pomoću okeanskih i struja vjetra.
Naučnici nam kažu da je klima Zemlje nelinearni sistem.
To je uljepšan način kazivanja
da promjene nisu sve postepene.
Neke od njih dolaze iznenada, u velikim skokovima.
Na svjetskoj osnovi, prosječna godišnja osnova je
oko 15 stepeni Celzijusovih.
Ukoliko imamo rast od pet stepeni,
što je najniže u tim projekcijama,
pogledajte kako se to globalno prevodi.
To znači rast od samo jednog stepena na ekvatoru,
ali više od 12 stepeni na polu.
I tako će se svi ti šabloni okeanskih i struja vjetrova
koji su se formirali od poslednjeg ledenog doba i bili relativno stabilni,
promijeniti.
I jedna od tih za koje su najviše zabrinuti,
gdje su proveli mnogo vremena proučavajući problem,
je u Sjevernom Atlantiku
gdje se Golfska struja susreće sa hladnim vjetrovima
koji dolaze sa Arktika ipreko Grinlenda.
Tu isparava tako da toplotu iz Golfske struje
i par nad Zapadnu Evropu
prenose prevladavajući vjetrovi i rotacija Zemlje.
Ali nije li interesantno da je cijeli okeanski strujni sistem
povezan zajedno u ovu petlju?
Zovu ga okeanski prenosnik.
Crvena boja predstavlja tople površinske struje.
Golfska struja je najbolje po njima poznata.
Ali plava boja predstavlja hladne struje
koje se kreću u suprotnom smjeru,
i mi ih ne vidimo jer se kreću po okeanskom dnu.
Gore u Shevernom Atlantiku, nakon izlaska te toplote,
ono što ostaje je hladnija i slanija voda
jer so nigdje ne ide.
Zbog toga je gušća i teža.
Tako ta hladna, gusta, teška voda tone
brzinom od 22 milijarde litara u sekundi.
To zatim struju vuče natrag na jug.
Krajem poslednjeg ledenog doba,
dok se poslednji glečer povlačio iz Sjeverne Amerike,
led se topio i ogroman bazen svježe vode
se formirao u Sjevernoj Americi.
Velika jezera su ostaci tog ogromnog jezera.
Ledena brana se formirala na istočnoj granici i jednog dana je pukla
i sva ta svježa voda je jurnula vani,
kidajući otvor kod St. Lorensa ovdje
razblažujući slanu, gustu, hladnu vodu,
učinivši je tako svježijom i lakšom tako da je prestala tonuti.
I ta pumpa se ugasila.
I prenos toplote se zaustavio.
Evropa se vratila u ledeno doba na još nekih 900-1000 godina.
I promjena iz uslova koje mi imamo danas
u ledeno doba
se odigrala za možda nekih deset godina.
To je iznenadni skok.
To se naravno neće desiti ponovo
jer u Sjevernoj Americi nema glečera i...
Ima li još negdje u blizini kakav veliki komad leda?
O, da.
Vratićemo se njemu.
Za mene je veoma frustrirajuće
to što iznova i iznova informišem i objašnjavam što jasnije mogu,
a mi dalje daleko
najviše doprinosimo problemu.
I pogledam okolo
i tražim zaista značajne znake
da ćemo se zaista promjeniti.
U ovom trenutku ih ne vidim.
Veći broj uglednih naučnika kaže da su jedan faktor zagađenja vazduha
oksidi nitrogena iz truležne vegetacije.
To stvara izmaglicu po kojoj su velike Smoky planine dobile ime.
Hvala puno, u redu je.
Ovaj čovjek je zagazio u ekstremnu ekologiju,
da ćemo do guše biti u jejinama i bez posla za svakog Amerikanca.
Ovaj čovjek je lud.
Čak i da Ijudi izazivaju globalno zagrijavanje, a to ne činimo,
ovo može biti najveća obmana ikada izvršena
nad američkim narodom.
Imamo posla sa nečim izrazito emotivnim.
Ukoliko problem nije
na vrhovima jezika njihovih birača,
za njih je lako ignorisati ga.
REći, "Pa, pozabavićemo se s tim sutra. "
Isti fenomen koji mijenja sve ove šablone
utiče i na sezone.
Evo studije iz Norveške.
Vrhunac dolaska ptica selica
prije 25 godina je bio 25. april,
a njihovi ptići su se izligelali 3. juna.
Istovremeno sa izlaskom gusjenica.
Plan prirode.
Ali poslije 20 godina zagrijavanja,
vrhunac izlaska gusjenicea je dvije sedmice ranije,
i ptići su pokušali da idu u korak sa njima, ali nisu mogli.
I tako su u nevolji.
Postoji milion ekoloških šavova
na koje globalno zagrijavanje utiče baš na ovakav način.
Ovo je broj dana sa mrazom u Južnoj Švajcarskoj
tokom proteklih 100 godina.
Veoma brzo je smanjen. Gledajte ovo.
Ovo je broj egzotičnih vrsta
koji su jurnuli da popune nove ekološke šavove koji se otvaraju.
To se dešava i u SAD-u, takođe.
Čuli ste za problem borovih kukaca?
Te kukce su nekada ubijale hladne zime,
ali sada je manje dana sa mrazem,
tako da je borovina devastirana.
Ovo je dio od 14 miliona ari smrčevine na Aljasci
koje su uništili kukci iz kora. Potpuno isti fenomen.
Postoje gradovi koji su osnovani
jer su bili neposredno iznad linije komaraca.
Najrobi je jedan, Harara je drugi. Ima još mnogo drugih.
Komarci, kako otopljava, se penju na veće visine.
Postoji mnogo prenosnika infektivnih bolesti koji nas zabrinavaju
a koji se takođe šire.
Ne samo komarci, već i svi ovi ostali.
Imali smo 30 tzv. novih bolesti
koje su se pojavile samo u poslednjih četvrt vijeka.
I mnoge od njih, kao SARS, su izazvale ogromne probleme.
Otporni oblici tuberkoloze. Ima ih još.
Takođe su se ponovo pojavile neke bolesti
koje su nekada bile pod kontrolom.
Ptičiji grip, naravno, prilično ozbiljna stvar, kako što znate.
Virus Zapadni Nil.
Pojavio se na istočnoj obali Merilenda 1999. g.
Dvije godine kasnije je prešao Misisipi.
I dvije godine nakon toga se proširio po kontinentu.
Ali ovo su veoma uznemirujući znaci.
Koralni grebeni širom svijeta,
zbog globalnog zagrijavanja i drugih faktora,
blijede i završavaju ovako.
I sve riblje vrste koje zavise od koralnih grebenova
su takođe u opasnosti kao rezultat toga.
Sveukupno gledano, gubici vrsta se sada dešavaju
brzinom 1000 puta većom od prirodne brzine.
Ovo me dovodi do drugog kanarinca u rudniku uglja.
Antarktika.
Daleko najveća masa leda na planeti.
Jedan moj prijatelj je 1978. g. rekao,
"Vidiš li da ledeni grebeni pucaju duž Antarktičkog poluostrva,
pazi,
jer to treba posmatrati kao alarm za globalno zagrijavanje"
I ustvari, ako zaliv pogledate izbliza,
svako mjeste gdje vidite te zelene mrlje
je ledeni greben veći od države Rod Ajlend
koji je pukao tokom poslednjih 15-20 godina.
Želim da se fokusiram na samo jedan od njih.
Zove se Larsen B.
Želim da pogledate ove crne bazene ovdje.
Ćini se kao da gledamo kroz led
u okean dole. Ali to je iluzija.
Ovo je otopljena voda koja stvara bazene,
i da letite helikopterom
vidjeli bi da je visok 200 m.
Tako su veličanstveni, tako masivni.
U daljini su planine, i neposredno pred planinama
je greben kontinenta, tamo.
Ovo je plutajući led,
a te planine su utemeljene na kopnu.
Daljina odavde do planina je nekih 35-45 km.
Mislili su da će ovo biti stabilno najmanje 100 godina,
ćak i uz globalno zagrijavanje.
Naučnici koji proučavaju ove ledebe grebene
su bili zapanjeni
kad su gledali ove fotografije.
Počevši od 31.01.2002. g.
u periodu od 35 dana
ledeni greben je potpuno nestao.
Nisu mogli da razumiju kako se, zaboga, ovo desilo tako brzo.
Vratili su se unatrag da pokušaju sagledati u čemu su pogriješili.
I tada su se fokusirali da te bazene otopljene vode.
Ali čak i prije nego što su shvatili šta se tu desilo,
nešto drugo je krenulo naopako.
Kada je plutajući led pukao,
više nije podupirao led na kopnu,
tako da je on počeo padati u okean.
Bilo je to kao da je pluta izletila iz boce.
Postoji razlika između plutajućeg leda i leda utemeljenog na kopnu.
To je kao razlika između kocke leda u čaši vode,
koja kad se topi ne diže nivo vode u čaši,
i kocke koja leži na gomili kocki leda
koje se tope i preljevaju preko ivice.
Zato su se stanovnici ovih Pacifičkih nacija
svi morali evakuisati na Novi Zeland.
Ali želim da se fokusiram na Zapadni Antarktik
jer ilustruje dva faktora o ledu utemeljenom na kopnu i plutajućem ledu.
Pomalo je obiga. Podupiru ga vrhovi ostrva,
ali okean je ispod njega.
Tako, kad se okean zagrijava, to ima uticaja na led.
Otopili se ovo,
nivo mora širom svijeta bi porastao za 6 metara.
Izmjerili su uznemirujuće promjene ispod ovog ledenog sloja.
Smatra se da je relativno stabilniji, međutim,
od drugtog velikog ledenog tijela otprilike iste veličine.
Grinlend bi takođe podigao nivo mora za oko 6 metara
ukoliko se otopi.
Moj prijatelj se upravo vratio sa nekim fotografijama
toga šta se sada dešava na Grinlendu.
Dramatične promjene. Ovo su ista vrsta bazena
koji su se formirali ovdje u ovom ledenog grebeni na Antarktiku.
Naučnici su mislili
da će se ta coda, kada iscuri natrag u okean, jednostavno ponovo zalediti.
Ali su otkrili da je ono što se ustvari dešava
to da se led jednostavno nastavlja topiti praveći tunele do dna
tako da led izgleda kao švajcarski sir,
kao termiti.
Ovdje vidite šta s edešava sa pukotinama,
i kada se formiraju jezera, ona opet stvaraju pukotine
kojima voda odlazi do dna
i podmazuje mjesto gdje se led susreće sa stijenovitom podlogom.
Vidite li ove Ijude?
Ovo nije ivica Grinlenda, ovo je sredina ledene mase.
Ovo je velika bujica
svježe otopljene vode
koja utiče direktno u led Grenlanda
do stijenovite podloge ispod.
Donekle je uvijek postojalo sezonsko otapanje
i te pukotine su se i u prošlosti formirale, ali ne kao sada.
1992. g. su izmjerili ovoliko otapanje na Grenlendu.
Deset godina kasnije, evo šta se desilo.
A evo otapanja iz 2005. g.
Savijetnik za nauku Tonija Blera je rekao da će
zbog onoga što se dešava na Grenlandu sada,
karte svijeta morati biti prepravljane.
Ukoliko Grenland pukne i istopi se,
ili ukoliko pola Grenlanda i pola Zapadnog Antarktika
pukne i otopi se,
evo šta bi se desilo sa nivoom mora u Floridi.
Evo šta bi se desilo Zalivu San Franciska.
Mnogo Ijudi živi u ovim područjima.
Ali, Norveška, jedna od niskih zemalja.
Apsolutno devastirajuće.
Područje oko Pekinga koji je dom desetinama miliona Ijudi.
Čak i gore, u području oko Šangaja,
gdje živi 40 miliona Ijudi.
Još gore, Kalkuta, i na istok, Bangledeš,
gdje živi 60 miliona Ijudi.
POmislite kakav uticaj će imati dvije stotine hiljada izbjeglica
koji se rasele zbog ekološkog događaja.
A onda zamislite uticaj stotine miliona i više.
Ovo je Menhetn.
Ovo je spomenik Sv. trgovinskog centra.
Nakon užasnih događaja od 09. septembra,
rekli smo, "Nikada više"
Ali, evo šta bi se desilo Menhetnu.
Ovo mogu precizno da izmjere,
baš kao što su naučnici mogli prezicno da predvide
koliko će vode probiti nasipe u Nju Orleansu.
Područje na kome če biti lociran spomenik Sv. trg. centru
će biti pod vodom.
Je li moguće da se moramo pripremati i za druge prijetnje sem terorističkih?
Možda bi trebali da razmotrimo i druge probleme.
1.3 milijarde Ijudi.
Ekonomija koja se razvija.
Sve veće potrebe za energijom.
Ogromne rezerve uglja.
Pojas uglja u Sjevernoj Kini,
Unutrašnji dio Mongolije. Da.
Zatim je tu provincija Shaanxi.
I takođe najveći rudnik uglja ovdje. Ovdje gore.
Da. Je li to otvoreni rudnik?
Da. Da.
Kad god sam bio u Kini,
učio sam od njihovih naučnika. Oni su na oštroj litici.
Dajte mi približan broj
termoelektrana na ugalj.
Moram reći da je broj ogroman
jer je to tako profitabilno.
Ovo je isti problem u Kini kao i u SAD-u.
Obije zemlje koriste stare, prljave tehnologije koje zagađuju.
...više poplava i više suša
i jače oluje koje se dešavaju,
i globalno zagrijavanje je razlog tome.
Hoćete li nam sada iznijeti neke prijedloge
o tome šta možemo da uradimo u vezi te trenutne situacije.
Razdvajanje istine od fantastike
i preciznih veza od nesporazuma
je dio onoga što učite ovdje.
Ali kada su upozorenja tačna i bazirana na zdravoj nauci,
onda mi, kao Ijudska bića, u kojoj god zemlji da živimo,
moramo naći načina
da se upozorenja čuju i da se reaguje na njih.
Obije zemlje imaju problema sa poznatim obrascima
na koje smo se oslanjali u prošlosti.
Obije zemlje se suočavaju sa potpuno neprihvatljivim poslijedicama.
Svjedoci smo sudara između naše civilizacije i Zemlje
i postoje tri faktora koji uzrokuju taj sudar,
a prvi je zagađenje.
Kada je moja generacija rođena, nakon II sv. rata,
broj stanovnika je tek bio prešao podiok od 2 milijarde.
Sada, ja sam u svojoj petoj deceniji,
a broj stanovnika je već prešao šest ipo milijardi.
I ako doživim demografska očekivanja,
preći će i devet milijardi.
Zato, ako je potrebno 10000 generacija da se dostignu dvije milijarde,
a onda samo tokom jednog životnog vijeka, našem,
se popne sa dvije na devet milijardi,
nešto veoma drugačije se sada dešava.
Vršimo više pritiska na Zemlju.
Većina je u siromašnijim svjetskim nacijama.
To vrši pritisak na potražnju hrane,
na potražnju vode,
na ranjive prirodne resurse,
i taj pritisak je jedan od razloga
zašto smo vidjeli svo to uništavanje šuma,
ne samo tropskih, već i drugdje.
To je politički problem.
Ovo je granica između Haitija i Dominikanske republike.
Jednis bu postavili policiju ovdje, a drugi ovdje.
Veći dio uništavanje je ne samo zbog sječe šuma, već i zbog požara.
Skoro 30% CO2 koji svake godine odlazi u atmosferu
potiče iz požara.
Ovo je slika Zemlje noću tokom šestomjesečnog perioda
gdje su osvijetljeni gradovi bijele boje,
a goruće šume i žprizemni požari crvene boje.
Žuta područja su gorući gas, kao ovaj u Sibiru.
I to me dovodi do drugog faktora
koji je promjenio naš odnos prema Zemlji.
Naučna i tehnološka revolucija je veliki blagoslov
jer nam je dala ogromne koristi
u poljima kao što je medicina i komunikacije.
Ali ta nova moć koju imamo takođe sa sobom nosi i odgovornost
da razmišIjamo o poslijedicama.
Evo formule za razmišIjanje.
Stare navike plus stara tehnologija ima predvidljive poslijedice.
Stare navike koj eje teško promjeniti plus nova tehnologija
može imati dramatično izmijenjene poslijedice.
Ratovanje kopljima i lukovima i strijelama
i puškama i mitraljezima, to je jedna stvar.
Ali onda je došla nova tehnologija.
Moramo drugačije razmišIjati o ratu
jer su nove tehnologije potpuno promjenile
poslijedice stare navike
da jednostavno ne možemo nastaviti po obrascima iz prošlosti.
Na isti način smo uvijek eksploatisali Zemlju radu preživljavanja.
Radi egzistencije smo koristili relativno jednostavno oruđe.
Plug, traktor.
Ali čak i oruđe kao što su lopate su sada drugačije.
Lopata je nekada bila ovo.
Lopate su postale veće.
I svake godine postaju sve moćniji.
Tako je naša sposobnost da utičemo, u ovom slučaju na površinu Zemlje.
se potpuno promjenio.
Ista stvar se može reći i za navodnjavanje, što je ista stvar.
Ali kada skrećemo rijeke bez razmatranja poslijedica,
onda ponekad rijeke više ne dolaze do mora.
Postojale su dvije rijeke u Centralnoj Aziji
koje je bivši Sovjetski Savez
nemudro koristio za navodnjavanje polja pamuka.
Aralsko more su one napajale.
Ovo je nekada bilo četvrto po veličini unutrašnje more na svijetu.
Kada sam otišao tamo, vidio sam ovaj čudan prizor
ogromne ribarske flotile kako leži na pijesku.
Ovo je kanala koga je ribarska industrija pokušala napraviti
da bi došla do opadajuće obale.
Činjenje grešaka u našem odnosu prema prirodi
sada može da ima veče poslijedice
jer su naše tehnologije često veće od Ijudskog mjerila.
Kada ih sve sastavimo, učinile su od nas silu prirode.
I to je takođe političko pitanje.
Ovo je iskrivljena kompjuterska mapa svijeta
koja nam prikazuje relativni doprinos globalnom zagrijavanju.
U našoj zemlji, mi smo odgovorniji od cijele Južne Amerike,
cijele Afrike, cijelog Bliskog Istoka,
cijele Azije, sve zajedno.
Prosijek po glavi u Africi, Indiji, Kini, Japanu, EZ, Rusiji.
Evo gdje smo mi. Daleko, daleko iznad svih.
Kad se u obzir uzme broj stanovnika, situacija je malo drugačija.
Kina igra veću ulogu, takođe i Evropa.
Ali smo mi ipak najveći doprinosnik.
I zato je na nama da vidimo kako razmišIjamo o tome,
jer je naš način razmišIjanja treći i poslednji faktor
koji preobražava naš odnos prema Zemlji.
Ako žaba uskoči u šerpu ključale vode,
odmah iskače iz nje jer osjeća opasnost.
Ali ta ista žaba će,
ukoliko uskoči u mlaku vodu
koja se lagano zagrijava do ključanja,
jednostavno sjediti tamo i neće se mrdnuti.
Jednostavno će sjediti tamo čak i dok temperatura sve više i više raste.
Ostaće tamo, sve dok... Dok je neko ne spasi.
Važno je spasiti žabu.
Ali poenta je u slijedećem:
Naš kolektivni nervni sistem je kao nervni sistem te žabe.
Ponekad je potreban iznenadni udarac prije nego postanemo svjesni opasnosti.
Ukoliko izgleda postepen, čak i ako se ustvari dešava veoma brzo,
sposobni smo sjediti bez ikakvog odgovaranja
i reagovanja.
Ne sjećam se vremena kad sam bio dijete
kada je Ijeto značilo rad sa duvanom.
Bilo je to... Obožavao sam to. Tokom tog perioda
dok sam radio sa društvom na farmi
mi je to sve uzgledalo zabavno.
Počevši od 1964. sa izvještajem načelnika sanitetske službe
iznesen je dokaz povezanosti
pušenja cigareta sa rakom pluća.
Mi smo nastavili da uzgajamo duvan.
Nensi je bila skoro deset godina starija od mene,
i bilo nas je samo nas dvoje.
Bila je moj zaštitnik
i prijatelj istovremeno.
Počela je pušiti kao tinejdžer
i nikada nije prestala.
Umrla je od raka pluća.
To je jedan od načina na koji ne želite da umrete.
Ideja da smo bili
dio tog ekonomskog obrasca
koji je proizvodio cigarete,
koji je proizvodio rak,
bilo je to tako...
Bilo je veoma bolno na mnogo nivoa.
Moj otac je uzgajao duvan cijelog života. Prestao je.
Kakvo god objašnjenje
koje je možda u ptošlosti i imalo smisla, više nije bilo dovoljno.
Prestao je.
U Ijudskoj je prirodi da je za spajanje tački potrebno vremena. Znam to.
Ali takođe znam da se može desiti dan kada mislite
da bi voljeli da ste te tačke povezali mnogo ranije.
Postoje tri pogrešna shvatanja koja posebno muče naše razmišIjanje.
Prvo, postoji li neslaganje među naučnicima
o tome da li je problem realan ili nije?
U stvari, ne baš.
Izvršena je velika studija svakog naučnog članka u jednom žurnalu
koji su ikada napisano na temu globalnog zagrijavanja u proteklih 10 godina.
Uzeli su veliki uzorak od 10%, 928 članaka.
Znate li koliko se njih nije slagalo sa naučnim koncenzusom
da mi uzrokujemo globalno zagrijavanje i da je to ozbiljan problem?
Od 928, ni jedan.
To pogrešno shvatanje da postoji neslaganje u vezi nauke
je namjerno stvoreno od strane relativno male grupe Ijudi.
Jedan od njihovih internih dopisa je procurio.
I evo šta je u njemu pisalo, prema štampi:
Njihov cilje je da globalno zagrijavanje smjeste
kao teoriju, ne kao činjenicu.
Ovo se i ranije dešavalo.
Nakon izvještaja načelnika sanitetske službe.
Jedan od njihovih dopisa je procurio prije 40 godina. Evo šta su pisali:
"Sumnja je naš proizvod,
jer je to najbolje sredstvo za stvaranje neslaganja u javnom umu".
Ali jesu li uspjeli?
Sjetite se da je 928 članaka pregledano,
O% se nije slagalo sa koncenzusom.
Još jedna studija je izvršena svih članaka u popularnoj štampi.
Tokom proteklih 14 godina su posmatrali uzorak od 636.
Više od polovine njih je pisalo,
"Pa, nismjo sigurni. Može biti probem, a možda i nije problem. "
Nije ni čudo što su Ijudi zbunjeni.
Zdravo.
Šta si saznao?
Radi za koga?
Načelnika štaba?
Ja ću...
To je kancelarija za ekologiju u Bijeloj Kući.
Američki naftni institut. Fer je reći da je to naftni i plinski lobi.
Je li to fer?
Potpuno fer.
Pročačkaj još malo i vidi ko su mu bili klijenti.
Znači branio je u sporu Exxon Valdez?
Veoma. Hvala.
Naučnici imaju nezavisnu obavezu
da poštuju i prezentuju istinu kako je vide.
Zašto direktno protivuriječite sebi
u iskazu o ovom naučnom pitanju?
Poslednji paragraf tog odjeljka ja nisam napisao.
To je dodato mom iskazu.
Ako su vas prisilili da promjenite naučni zaključak
to je onda oblik naučne prevare od strane njih.
Znate, u Sovjetskom Savezu, naređivanje naučnicima
da mijenjaju svoje studije kako bi odgovarale ideologiji...
Viđao sam naučnike
koji su progonjeni,
ismijani,
ostali ez posla, prihoda,
samo zbog toga što su ih činjenice koje su otkrili
dovele do nepogodne istine
a na kojoj su insistirali.
Radio je za Američki naftni institut.
U januaru 2001. g.
je postavljen za predsjednika zaduženog za ekološku politiku.
Primio je dopis od EPA
koji je upozoravao na globalno zagrijavanje
i on je izvršio prepravke iako nije bio naučno obrazovan.
Ali je na sebe preuzeo da nadglasa naučnike.
Rekao sam, "Želim da vidim kako izgleda rukopis tog čovjeka. "
Ovo je dopis od EPA, a ovo je njegovo križanje perom.
Rekao je, "Ne, ne možete ovo reći. Ovo je samo špekulacija. "
Ovo je bilo sramotno za Bijelu Kuću,
pa je ovaj čovjek dao ostavku nekoliko dana kasnije.
I dan nakon njegove ostavke je otišao da radi za Exxon Mobil.
Znate, prije više od 100 godina, Upton Sinkler je napisao ovo,
Teško je natjerati čovjeka da nešto razumije
kada njegova plata zavisi od njegovog nerazumijevanja.
Drugo pogrešno shvatanje.
Moramo lči da biramo između privrede i ekologije?
Ovo je teško pitanje.
Mnogi će reći da moramo.
Pokušao sam da ubijedim prethodnu administraciju,
prvu Bušovu administraciju da ode na Svjetski samit.
Organizovali su veliku konferenciju u Bijeloj Kući
da bi rekli, "Mi smo tu najbolji"
I jedan od ovih grafikona mi je zapao za oko.
Želim da razgovaramo o tome na trenutak.
Ovo je izbor koga moramo da napravimo
prema ovoj grupi.
Ovdje imamo vagu na kojoj su dvije različite stvari.
Na jednoj strani imamo zlatne poluge.
Zar ne izgledaju dobro?
Baš bih volio da imam nekoliko tih zlatnih poluga.
Sa druge strame vage, cijela planeta.
Mislim da je ovo pogrešan izbor iz dva razloga.
Broj jedan, ako nemamo planetu...
Drugi razlog je da ćemo, učinimo li pravu stvar,
stvoriti mnogo bogatstva
i stvorićemo mnogo radnih mjesta. Da.
Jer činjenje prave stvar nas pokreće naprijed.
Vjerovatno sam ovu prezentaciju održao oko 1000 puta.
REkao bih, najmanje 1000 puta.
Od Nešvila do Noksvila do Espena do Sandensa.
Los Anđelesa i San Franciska, Portlanda, Mineapolisa,
Bostona, NJu Hejvena, Londona, Brisela, Stokholma, Helsinkija,
Beča, Minhena, Italije, Španije,
Kine, Južne Koreje, Japana.
Hvala.
Pretpostavljam da jedina stvar koju sam više radio od ove prezentacije
je pokušaj da identifikujem
sve te stvari u Ijudskoj psihi
koji stoje kao prepreka u njihovom razumijevanju ovoga.
I kad god imam osjećaj da sam identifikovao prepreku,
pokušavam da je izdvojim, odmotam, pomjerim.
Uništim, raznesem.
Postavio sam sebi cilj.
Da ovo iznesem zaista jasno.
Jedini način na koji to znam uraditi
je od grada do grada,
osobe do osobe,
porodice do porodice.
Do viđenja. Hvala još jednom. Do viđenja.
I vjerujem da će se ubrzo
dovoljno umova promjeniti
i da ćemo preći taj prag.
Daću vam primjer
pogrešnog načina za balansiranja privrede i ekologije.
Jedan dio tog problema uključuje automobile.
Japanski standardi kolometraže su ovdje gore.
Evropa planira da nadiđe Japan.
Naši saveznici u Australiji i Kanadi nas ostavljaju za sobom.
Evo gdje smo mi.
Za to postoji razlog.
Kažu da okoliš ne možemo previše zaštititi
a da ne ugrozimo privredi i proizvođače automobila.
Jer proizvođači automobila iz Kine bi mogli doći i ukrasti nam tržište.
Pa, evo gdje su kineski standardi kilometraže sada.
Daleko iznad naših.
Mi danas ne možemo da prodajemo naše automobile u Kinu
jer ne ispunjavamo kineske ekološke standarde.
Kalifornija je pokrenula inicijativu
da se u Kaliforniji prodaju auta sa većom kilometražom.
Auto-kompanije su tužile Kaliforniju
u cilju sprečavanja stupanja na snagu ovog zakona
jer, kako ističu, za 11 godina
će to značiti da će Kalifonija imati auta na prodaju
koja će biti efikasna 11 godina od sada
koliko su Kineska danas.
Previše tegobna mjera kojoj se treba povinovati.
A pomaželi to našim kompanijama da uspiju?
Pa, ustvari, ako se pogleda ko dobro radi u svijetu,
to su kompanije koje prave efikasnije automobile.
A naše kompanije su u velikoj nevolji.
Poslednje pogrešno shvatanje.
Prihvatimo li da je ovaj problem stvaran,
možda je preveliki da se nešto učini po tom pitanju.
I, znate, ima mnoogo Ijudi koji sa poricanja direktno prelaze
u očajanje
bez da se zastane
i ustvari uradi nešto na tom problemu.
I sa tim bih želio da završim. Činjenica da već znamo
sve što treba da znamo da bi se djelotvorno pozabavili problemom.
Moramo uraditi mnogo stvari, ne samo jedan.
Budemo li koristili efikasnije
električne uređaje,
možemo uštediti ovoliko zagađenja koje izaziva globalno zagrijavanje
koje bi u suprotnom otišlo u atmosferu.
Budemo li koristili ostala sredstva povećane efikasnosti, ovoliko.
Budemo li imali automobile veće kilometraže, ovoliko.
I sve ovo počinje da se nadodaje. Ostala efikasnija transportna sredstva,
obnovljiva tehnologija,
Hvatanje i sekvestracija karbona.
Veliko rješenje o kome ćete čuti još mnogo toga.
Kada se sve sabere,
veoma brzo ćemo biti ispod emisije iz 1970. g.
Imamo sve što nam je potrebno
osim možda političke volje.
Ali, znate šta? U Americi, politička volja je obnovljiv resurs!
Imamo mogućnosti da ovo uradimo.
Svako od nas je uzročnik globalnog zagrijavanja,
ali svako od nas može napraviti izbor da to promjeni.
Stvarima koje kupujemo, strujom koju koristimo, autima koje vozimo,
možemo napraviti izbore da našu pojedinačnu emisiju karbona svedemo na nulu.
Rješenja su u našim rukama.
Jednostavno moramo biti odlučni da se to desi.
Hoćemo li ostati da tapkamo u mjestu dok ostatak svijeta ide naprijed?
Sve nacije su ratifikovale Kjoto.
Samo dvije napredne nacije na svijetu ga nisu ratifikovale,
a mi smo jedna od njih. Druga je Australija.
Srećom, nekoliko država pokreće inicijativu.
Devet sjeveroistočnih država su se udružile
da smanje CO2.
Kalifornija i Oregon pokreću inicijativu.
Pensilvanija je postala vođa u solarnoj energiji i energiji vjetra.
I američki gradovi se pridružuju.
Jedan za drugim, vidjeli smo
kako se svi ovi gradovi obavezuju da će se aktivirati po pitanju globalnog zagrijavanja.
Šta je sa nama ostalima?
Na kraju se ovo pitanje svede na ovo.
Jesmo li mi, kao Amerikanci,
sposobni da radimo velike stvari
iako su teške?
Jesmo li sposobni
da se izdignemo iznad nas samih i iznad istorije?
Pa, istorija ukazuje da imamo te sposobnosti.
Stvorili smo naciju, borili se u revoluciji
i donijeli nešto novo na ovu Zemlju,
slobodnu naciju koja garantuje individualnu slobodu.
Amerika je napravila moralni izbor. Robovlasništvo je bilo pogrešno,
i nismo mogli biti pola slobodni pola robovi.
Mi, kao Amerikanci, smo odlučili
da žene naravno treba da imaju pravo glasa.
Pobijedili smo totalitarizam i dobili rat
u Pacifiku i Atlantiku istovremeno.
Ukinuli smo segregaciju u našim školama.
Iszliječili smo strašne bolesti kao što je poliomielitis.
Sletili smo na Mjesec.
Primjer šta je sve moguće kada nešto hoćemo.
Radili smo zajedno na potpuno dvostranački način
da srušimo komunizam.
Ćak smo već jednom riješili globalnu ekološku krizu,
rupu u stratosfernom ozonskom sloju.
Za ovo je rečeno da je problem koga je nemoguće riješiti
jer je globalni ekološki izazov
koji zahtijeva saradnju svih svjetskih nacija.
Ali mi smo se latili posla.
I SAD je preuzela vođstvo u izbacivanju hemikalija
koje su stvorile taj problem.
Sada moramo da iskoristimo naše političke procese u našoj demokratiji,
i onda da odlučimo da riješimo te probleme.
Ali ovdje moramo da imamo drugačiju perspektivu.
Ovaj problem je drugačiji od bilo kog drugog od ranije.
Sjećate se onog kućnog filma o Zemlji kako se okreće u svemiru?
Jedna od tih letjelica koja leti duboko u svemir,
kada je stigla 4 milijarde milja u svemir,
Karl Segan je rekao, "Hajde da još jednom snimimo Zemlju. "
Vidite li tu blijedoplavu tačku?
To smo mi.
Sve što se ikada desilo u cijeloj Ijudskoj istoriji
se desilo na pikselu.
Svi trijumfi i tragdije.
Svi ratovi i nestašice.
Svi veliki napretci.
To je naš jedini dom.
I to je na kocki.
Naša sposobnost da živimo
na planeti Zemlji,
da imamo budućnost kao civilizacija.
Vjerujem da je ovo moralni problem.
Vrijeme je da se uhvatimo u koštac sa ovim problemom.
Vrijeme je da ustanemo ponovo, da osiguramo našu budućnost.
Nema ničega neobičnoga u ovome što radim.
Ono što je neobično je da sam imao privilegiju da to iznosim
kao mladić.
Dame i gospodo, g. Al Gor.
Skoro kao da je otvoren prozor kroz koji
je budućnost veoma vidljiva.
"Vidite to?", rekao je. "Vidite to?"
"To je budućnost u kojoj ćete živjeti svoj život. "
Buduće generacije
će možda imati priliku da se zapitaju
"Na šta su naši roditelji mislili?"
"Zašto se nisu probudili kada su imali priliku?"
Mi moramo da čujemo to njihovo pitanje sada.
prevod i obrada: Nasir Aliti